NYCKELN TILL PROVENCE Del 2
Jag var fortfarande en liten pojke men hade funnit mitt livs kärlek:
Bergen i Provence. En underbar sommar som hade varit som en dröm.
Marcel!
Lili!
Men sommarlovet var slut.
Jag kunde inte vänta ett helt år på att få återse mina kära berg.
Jag måste hitta en utväg. Jag var beredd till allt.
Marcel?
Mamma!
Varje dag började historien på nytt om Augustine och hennes tre män.
Min far, återgick till sitt liv som om den lyckliga semestern inte räknades.
Han gick till skolan med oss och vi med honom.
God morgon, magistern! Hur var semestern?
Av alla pappor var min den ende som fick gå in genom porten.
Hösten...komma...
...med sina oväder...komma...
...sina suckar...
I stället för hans diktamen hörde jag cikadornas sång...
...sina leriga stigar...
Jag såg fikonträd och olivlundar.
Jag var inte i klassrummet, utan strövade omkring i mina berg.
Punkt!
REKTOR
Stig på!
-Han! -Ni!
-Du! -Jag?
-Bravo! -Gratulerar! Enastående!
Det var inget straff utan ett värre öde som väntade mig.
Jag skulle försvara skolans färger vid en hemsk uttagning av stipendiater.
Jag skulle representera skolan och hade rätt till intensivträning.
Inte ett ögonblicks respit...
-Cambrai, Douai, Dunkerque. -Bra! Pas-de-Calais?
Huvudort: Arras. Stora städer: Béthune, Boulogne.
Vi hade...ett skönt sommarlov.
Det sköna sommarlov som vi har haft...
Det sköna sommarlov som vi har haft!
-Hur mår du, Marcel? -Snälla Augustine!
-För mycket lärdom skadar ingen. -Du har väl inte ont i huvudet?
Augustine pysslade om mig som om jag var konvalescent-
-och lagade delikata rätter, tyvärr föregångna av-
-en stor sked fiskleverolja.
-Men att gå i skola på en torsdag... -Marcel, det är torsdag!
Till och med på torsdagen, den heliga lovdagen!
Jag kände mig som rebell och det gick ut över Paul.
-Marcel! -Paul började!
Inte ens pappa går till skolan en torsdag!
Lärarna avlöste varann som poliser vid förhöret av en misstänkt.
-La Fontaine lär oss... -En torsdag tog jag en omväg.
Min far hade sagt det ofta, så jag visste att Gud inte existerade.
Men jag var inte helt säker.
Sjömännen känner att havet kallar. Jag hade känt hur bergen kallade.
Ja, mina kära berg kallade på mig.
Garlaban, Taoumé, Tête Rouge, jag hälsar er!
-Pappa! Jag har nåt att säga. -Jag med.
Det här är viktigt! Stadsluften är inte bra för mor.
-Hur vet du det? -Du säger att hon ska ha frisk luft.
-Det är nåt man säger. Jaha? -Bäst vore att bo i bergen hela året.
-Och skolan? -Vi åker till Marseille varje dag.
-Vilka vi? -Du och jag! Inte till fots, vi cyklar.
-Morbror Jules kan låna oss sin. -En cykel för två?
-Jag sitter på ramen. -Och på vintern, när det är mörkt?
-Jag kan hålla i en lykta. -Du ser väl att din idé inte håller.
Pappa...du var väl också lycklig bland bergen i somras?
-Javisst. -Varför vill du inte återvända då?
Jag var lycklig bland bergen.
Du vet att vi var alla mycket lyckliga bland bergen.
-Inte sant, Augustine? -Och därför ska vi åka dit i jul!
-Till jul? -Vi firar jul där. Sa inte pappa det?
Marcel gav mig ingen chans.
Det var mammas idé och jag fick ge efter som vanligt.
Mamma! Tack, mamma!
Mamma var pälsklädd, kanin, förstås-
-och liknade vackra isprinsessor som gled fram över postkalendern.
Även om det regnar?
Vi gör oss små, går fort och passerar mellan dropparna.
-Det kanske snöar. -Som vid Nordpolen?
Och det kanske finns björnar?
Durkslag, tratt, stekpanna, kaffekvarn.
Rivjärn...var är det? Marcel!
-Kvast, ljus, bössfodral... -Jag måste kissa!
-Här är rivjärnet. -Marcel!
Nu ger vi oss iväg, kamrater!
Kom ihåg att de här slottsparkerna får vi inte gå igenom-
-utan vi måste göra en stor omväg så här.
-Hur många kilometer har vi kvar? -Sex.
-Det är långt, men... -Vi får vila oss på lovet. Vi fortsätter.
Ge mig ditt knyte, mamma.
-Mamma! Jag vill kissa! -Nu igen? Skynda dig!
Under en blek vintersol, rund som en munk, återfann vi sommarlovets väg.
December och en nattlig vägarbetare hade avlägsnat de vilda växterna.
Varken cikador eller gräshoppor, inte ett ljud, inte en rörelse.
Jag tänkte på Lili des Bellons.
Han var min vän och hade lärt mig allt om sina berg.
Kanske var han på väg att möta mig?
Lili!
Marcel? Hej, kompis!
-Väntade du på mig? -Nej, jag skulle hälsa på Mond.
Men han var inte hemma, så jag väntade på honom.
God kväll, gott folk.
Jag var glad, för jag visste att han ljög.
Ja, han väntade på mig i det kalla julregnet-
-vars glitterdroppar hängde i hans ögonfransar.
Han hade väntat i timmar, min bror från bergen.
-Ni lärare har visst jämt semester. -Det är en överdrift.
Själv tar jag aldrig semester. Men så arbetar jag ju inte heller.
-Ge mig ditt knyte. -I Marseille såg man ingenting.
Det var dimma i bergen med.
Elden är en förbränning, syret i luften möjliggör denna förbränning.
Och koldioxiden?
Den kvällen, julaftonskvällen upplevde jag en ny känsla.
Elden flammade upp och fram kom en blå fågel med gyllene huvud.
Jag begrep inget.
Det betyder "Nästa år, om vi inte är flera, måtte vi inte bli färre."
Åh, vad fint!
Det för lycka till huset, så det är bra att det är hos er.
-Firar du inte jul hemma? -Det är en vanlig dag, säger far.
-Går han inte i midnattsmässan? -Särskilt inte i år, med torkan.
Han går inte förrän det regnar. Han säger att Gud behöver en läxa.
God jul!
-Mamma! -Sch...lillasyster sover.
Jag har hört om de 13 desserterna men jag har inte sett alla förut.
-Inte jag heller. -Ni får både se och röra.
-Mandariner! -Var inte så glupska!
-Först ska ni säga vad alla heter. -Är det rätt ögonblick nu?
-Man får aldrig... -...missa ett tillfälle att lära något.
Först har vi de fyra tiggarna. Fikon, mandlar, nötter, russin.
Sedan äpplen, päron, plommon, valnötter...det blir åtta.
Mandariner, grön melon, vit nougat och mörk nougat.
-Det fattas en. -För att suga upp oljan: glödkaka.
Bravo!
-God jul! -Morbror Jules!
Vi är glada att se dig, men vi väntade dig inte.
Har du övergett Rose och babyn?
Bäste Joseph, sen jag var barn har jag gått i midnattsmässan.
Så jag cyklade hit för att höra den i kyrkan i la Treille-
-för att sedan med er fira Frälsarens födelse.
Mässan var mycket vacker. Det fanns en enorm krubba.
Kyrkan var prydd med rosmarin och barn sjöng julsånger från 1300-talet.
-Synd att ni inte gick dit. -Det hade bara varit av nyfikenhet.
De som går i kyrkan för spektaklet respekterar inte andras tro.
En vacker tanke.
Kom och titta! Skynda er! Titta, Marcel!
Tack, morbror Jules!
Vet du, Joseph, du var i alla fall närvarande vid mässan.
Hur då?
Du var där med hela familjen, för jag bad för er.
-Vad bad du Den Allsmäktige om? -Den bästa gåvan av alla.
Jag bad att Han inte skulle beröva er sin närvaro utan skänka er tron.
Jag tror inte att universums skapare bryr sig om oss små mikrober.
Men din bön, bäste Jules-
-är ett vackert bevis på den vänskap du hyser för oss-
-och jag tackar dig för det.
God jul, bäste Joseph!
Lili!
Marcel!
-När kommer vi tillbaka? -Till nästa lov.
-När blir det? -I påsk.
-Hur många dagar är det dit? -Det är...vad du är besvärlig!
Det blir en bra övning inför stipendieproven.
Du ska räkna ut antalet dagar till påsk, minuter och sekunder.
2 472 timmar. 60 minuter på en timme blir...
Min kärlek till bergen triumferade över matematiken.
103 dagar, 148 320 minuter och 8 899 200 sekunder senare-
-var vi tillbaka i det förtrollade Bastide.
Morbror Jules!
Morbror Jules svek inte traditionen.
-Glad påsk, bäste Joseph! -Glad påsk, bäste Jules!
Till läckergommarna!
Vad den är fin!
Härliga dagar med vacker fågel och kärleken är åter här.
-Stopp där! Vart ska du ta vägen? -Till bergen.
-Och geografiläxan? -Jag ska vittja snarorna åt Lili.
-Lili får klara sig själv. -Omöjligt, han har hår på benen.
-Hår på benen, än sen? -Han blir vuxen och måste arbeta.
-Du måste också arbeta. -Mamma bad mig plocka timjan.
Marcel, glöm inte att proven är om tre månader!
-Hargrytan är klar om tre timmar. -Hargryta? Ja, i så fall...
Jag visste inte mycket om det svaga könets vanor.
Min mor och moster var inga kvinnor utan en mor och en moster.
-Hur kommer man till Bellons? -Har du gått vilse?
Ja, men det är inget skäl att dua mig. Jag är ingen bondflicka.
Jag fann varelsen pretentiös. Min slutsats var att hon var rik.
-Vilken väg? -Den till höger.
-Där finns ju fullt med spindelväv. -Ni kan gå runt dem.
Då får man gå i högt gräs och jag såg ett hemskt djur, långt och grönt.
En ödla, förstås, men hon retade mig...
Det var nog en orm. Det här är ormarnas dal, de lever på råttor.
-Det finns både råttor och ormar. -Herregud!
En artig pojke överger inte en ung dam på en så farlig plats.
Ni får dua mig ett par gånger, om ni jagar bort spindlarna.
Jag behöver inte dua er för det. Kom, så går vi.
Vänta!
Kom!
Där är vägen. Ni ser Bellons bortom kröken.
Jag är rädd att gå vilse igen. Ni har min tillåtelse att följa mig.
Jag tänkte på timjan, läxor och snarorna som rävarna skulle vittja.
-Om det varit en annan dag... -Tack i alla fall.
Tänker ni stanna där?
-Jag väntar tills någon kommer. -Här kommer aldrig någon.
Tråkigt. När jag inte kommer hem-
-larmar min mor gendarmerna, men de kommer för sent.
-För sent? -För då ligger jag död här.
Med halsen avsliten och blod överallt.
Sånt man skriver om i tidningarna.
Jag vet, far skriver i "Le Petit Marseillais".
Kom då.
Min morbror läser den tidningen för politikens skull.
-Min far står högt över politiken. -Är han chefredaktör?
Mer än så. Han rättar alla de andras artiklar.
Ja, och han skriver dikter som publiceras i tidningar i Paris.
-Dikter med rim som Victor Hugo? -Just det, min herre.
-Vad heter er far? -Lois de Montmajour.
-Hursa? -Lois de Montmajour!
Nej, det namnet stod inte i min bok.
Jag vågade inte säga det av respekt för att hon var adlig.
Det var därför man inte fick dua henne.
-Vad gör er far? -Han är lärare.
-I vad då? -Allt. I Chemin des Chartreux.
En kommunal skola? En magister. Det är bra, men inte som professor.
-Brukar er far jaga? -Vad är det där?
Timjan. Lukta!
Usch så hemskt! Era händer! Händer som en tiggare.
Det är rent, det är jord.
Jag sa att ni fick dua mig. Varför gör ni inte det?
För att man duar aldrig adliga.
-Det är för att jag gör intryck på er. -Inte alls!
Min skönhet skrämmer er.
Jag heter Isabelle. Nu vet du det och du ska aldrig glömma det.
-Och du? -Jag heter Marcel.
Inte illa, men inte lika vackert som Isabelle. Men det är inte ditt fel.
Kommer du?
Åh, Babette! Äntligen!
Jag gick vilse bland blommorna.
Jag började undra om vargen hade ätit upp dig.
Skratta inte. Jag var omgiven av väsande ormar.
Lyckligtvis räddade en ung pojke mig och följde mig hit.
Händerna är smutsiga, men han är mycket modig.
Händerna är verkligen smutsiga. Mycket smutsiga!
Jag har plockat timjan åt min mor.
Pojken får gärna komma och leka om han inte använder fula ord.
Jag kan några fula ord, men jag säger dem aldrig.
-Jag visste det, man gör inte så. -Hur gör man då?
Du ska inte lyfta upp min hand. Böj huvudet som för att hälsa på mig.
Om igen...
Inte så illa. Jag ska lära dig...i eftermiddag.
Det tog tid! Om jag hade väntat med hargrytan...
På en sten hittade jag...en flicka!
-Död? -Nej, hon hade gått vilse.
-Ett ännu farligare möte. -Hur gammal är hon?
Hon är lika lång som jag.
-Var bor hon? -I det långa huset i Bellons.
Mamman är tjusig.
Vad sägs om det?
-Och flickan? -Hon är vacker, med runda vader.
La du märke till det?
-Tycker du om henne? -Så där. Hon säger ni till sin mor.
-Då är det inte hennes mamma. -Jo, för hon kallar henne mamma.
-Och pappan? -Han skriver underbara dikter.
Han är adlig. Han heter Lois de Montmajour.
Lois de Montmajour... Tydligen en pseudonym.
Poeter lever i en drömvärld och dör av hunger.
Inte alla! Luciennes man skriver sånger till Alcazar och tjänar bra.
-Hans sånger vimlar av grovheter. -Ja, men de rimmar.
Du har en märklig syn på poesin.
Det är näck och det är ros och vad får vi? Jo, "näckros"
Det är si, det är do och det är nie och det blir rosen "Sidonie".
Näcken i sjön och Sidonie i min famn. Det är rena "näckrosmanin".
De fick gärna skratta. Jag lyssnade inte, utan tänkte på Isabelle-
-som räckt mig sin hand att kyssa och som väntade på mig.
-Tycker ni om det? -O ja!
Det bästa är att ni spelar med båda händerna och alla fingrarna.
Nästa år börjar jag på Konservatoriet.
-Älskar du musik? -Det vet jag inte.
Fall på knä! Vid mina fötter!
-Vid era fötter? -Seså...
Lägg örat mot pianot.
Jag såg på hennes små händer, som frammanade så mycket musik.
Hon var en fé som hade nyckeln till mina hemligaste slott.
-Prinsessa! -Det är min far.
Jag hälsar er, prinsessa.
Låt mig presentera pojken som...
Riddaren som jagar huggorm och tar spindelnäten med storm.
Det var en snok.
Pager i mitt slott, blås en fanfar för den som räddat barnet åt sin far
Åh, Lois...Lois!
Mina barn, poeten behöver genast sin absint.
-Bär fram hans nektar! -Åh, Lois...
Om ni bara visste hur min musa sliter ut mig.
Sen fyra dar försöker jag byta ut ett påvert rim.
Det är som en fläck på en staty av alabaster. Som törne på en ros.
Stopp!
Och likväl...ordet är inte långt borta, det finns där.
Det fladdrar runt min lyra.
Poeten diktar! Besöket är slut!
Se på paret, betrakta kan man hinna Där de bland buskarna försvinna
Kamrat! Hur gick det med snarorna?
-Det hände nåt lustigt. -Ja, Paul har berättat.
Du var med en dum flicka som var rädd för spindlar.
-Du skulle höra henne spela piano. -Det är bara att veva.
-Det brukar jag också göra. -Hon spelar på ett riktigt piano.
Under tiden har räven och myrorna festat bland snarorna!
-Det kanske inte är för sent. -Myrorna försitter inte tiden!
Adjö!
Det var påskdagen. Jag ville överraska Isabelle efter mässan.
-Hennes far är ett fyllo. -Vem pratar du om?
-Det vet du. -Vem har sagt det?
Min far. Han har sett honom krypa på alla fyra på vägen.
Din far ljuger.
Ingen får kalla mig lögnare, särskilt inte en från Marseille.
Om han verkligen kröp, så var han jättesjuk.
-Vem som helst kan bli sjuk. -Han kräktes upp sin Pernod.
Vilken konstig sjukdom!
När man talar om trollen...
Han har tagit nattvarden med besked!
Jag svär lydnad och trohet mot min drottning.
-För henne är jag beredd att dö. -För henne är jag beredd att...
-Att dö! -Att dö...
Det är bra, stig upp.
-Vad är det här för lek? -Jag är drottning, du är riddare.
-Du måste göra allt jag säger. -Allt?
Allt!
Drottningen ville pröva min styrka och mitt mod.
Om jag klappade odjuret...
-Blir du kapten för mitt garde. -Jag?
Jag gick fram mot vilddjuret, förlitande mig på min hypnotiska blick-
-och på kedjans hållbarhet.
Det var en ensam patetisk hund som törstade efter kärlek.
Han hade följt mig till världens ände.
Riddare, jag är nöjd med er.
När hon mätt mitt mod, behagade hon driva med mina manliga dygder.
Först var jag den trogne slaven, som bar släpet och fläktade henne.
Gapa och blunda!
Sen blev jag en rasande hund med fradga runt munnen.
Fot, Brutus!
Sitt vackert!
Loss! Kom!
Plats!
Blunda!
Gapa!
-Sen fick han springa på alla fyra. -Och skälla.
-Det var en konstig lek. -Ingen flicka fick mig att göra sånt.
Inte mig heller!
Vi lekte riddare och drottning. Det är poesi, ni förstår inte.
-Var gräshoppan också poesi? -Gräshoppan?
Hon sa "blunda och gapa" och la en gräshoppa i munnen på honom.
-Levande. -Och du knaprade på den.
-Jo, du knaprade på den. -Nej, jag spottade ut den.
-Det är sant, jag såg det. -Hur som helst är det idiotiskt.
Flickan driver med dig. Jag förbjuder dig att gå dit igen.
-Men pappa... -Inga men!
Om flickorna ger dig gräshoppor nu, undrar jag vad det blir längre fram.
Vi har sett flickan vid mässan med sina föräldrar.
Hon är ganska söt, men verkar pretentiös och bakslug.
Det är ju inget stort drama.
Nej, men Marcel är så känslig. Han blir olycklig.
Jag låter inte min son spela narr för att roa dottern till en fyllbult!
Jag var förtvivlad över familjens plötsliga fientlighet.
Deras misstag var att underskatta en känsla som var unik i världen.
Det fanns bara en Isabelle och de kände henne inte.
Isabelle!
-Pratar du med mig? -Jag pratar inte med spioner!
-Jag talar till mitt hjärta. -Du blir knäpp.
Vad är det? Isabelle är där nere. Stig på!
Jag har alltid haft svårt för de djuriska behov som styr människan.
Marcel... Du kommer mitt i en katastrof.
Jag har blivit förkyld och har haft feber hela natten.
Och nu är jag sjuk. Förstår du?
Det är inte så farligt, för jag har varit sjuk förut. Det värsta är...
Känner du ingenting?
En fruktansvärd stank fyllde plötsligt mina näsborrar.
Den hemska katten smutsar ner överallt.
-Och nu ska du få höra det värsta... -Jag visste redan det värsta.
Den dag vi skulle svära varandra kärlek hade drottningen diarré.
Och nu letade hon efter kattlort...
Isabelle Cassignol.
Jag undrade vem Isabelle Cassignol var, när jag upptäckte ett brev-
-adresserat till: "Adolphe Cassignol, korrekturläsare, Petit Marseillais."
"Quai du Canal, Marseille."
Jag förstod ingenting.
Nu ska du få höra det värsta. Far har grälat med chefredaktören-
-som är en avundsjuk idiot. Vi åker till stan idag. Huset ska säljas.
Jag kommer aldrig att återvända.
-Det var synd. -Jag trodde att du skulle gråta.
Jag med.
När bilen kommer, vet jag att jag blir ledsen och du förstår säkert varför.
-Ja. Är det där era skolböcker? -Jag ska spela ett avskedsstycke.
Jag hoppas att det får dig att gråta.
Vänta, jag kommer genast tillbaka.
Där uppe städade fru Cassignol före avresan.
Förbannade koffert! Varje gång jag ska resa iväg, tappar jag den!
de Montmajour var Cassignol som bytt namn likt en förrymd straffånge.
Fan också!
Spishyllans marmor var sprucken, det fattades en visare på pendylen.
Den dyrbara mattan var trasig och drottningen hette Isabelle Cassignol.
Och hon hade diarré...
-Söker du något? -Nej, jag vill träffa dig.
Mond de Parpaillouns såg ett sällskap som flyttade i morse.
-Om du hade tid... -Jag har tid nu.
Jag ska inte gå dit mer. Jag har sagt det åt henne.
-Hur tog hon det? -Hon grät. Jag tror att hon reser.
Det är rätt åt henne. Hon behandlade dig som en hund.
Du är väl ingen hund? Hon skulle ha en spark i ändan.
Kom, vi går till snarorna.
-Berättade du om din skola? -Ja.
Om hon älskar dig, skriver hon.
Isab...
Hon har rest. Hon är borta.
Ryck upp dig, Marcel!
Var inte dum! Hör du det, Marcel?
Var inte dum!
-Flickor är misslyckade pojkar. -Sch...det var en konstig idé.
Du sa det om pappas kusin, som röker cigarretter.
-Så "misslyckade pojkar" betyder... -Att flickor är naturens misstag!
Beviset är att de rodnar för ingenting och gråter hela tiden.
Det gör inte vi. Vi kan dessutom vissla och spotta.
Ja, det visar att ni är lyckade pojkar.
-Du verkar lite mindre olycklig. -Ja, men det märks inte.
Efter den här historien blir det väl svårt för dig att återvända hit.
Jag lämnar aldrig mina berg för en flicka.
Joseph, vi måste fara upp till bergen varje lördag.
Ja, den dagen då spårvagnen går ända fram till Treille.
Då har barnen mustasch. Se på dem. De har aldrig sett så friska ut.
Och jag har aldrig haft sån aptit.
Augustine har rätt. Stadsluften är förgiftad.
Utan tvekan, men vi har inte råd med häst och vagn.
Till fots tar det fyra timmar. Vi kommer hit på lördagkvällen...
-...och måste återvända på söndagen. -Varför inte måndag morgon?
Jag måste ju vara i skolan kl 8!
Jag har en idé.
Augustines idé var inte dum.
Hon mötte ofta rektorns fru pd marknaden.
Det var en ståtlig kvinna som bar guldhalsband.
Min mor, som var liten och blyg, brukade hälsa på avstånd.
Men eftersom hon gjorde allt för oss, började hon hälsa mer demonstrativt.
Hon drog sig närmare-
-tills hon snuddade vid rektorsfruns hand i en potatiskorg.
Denna godhjärtade kvinna avrådde min mor-
-från att köpa dessa knölar och visade henne ett annat stånd.
Två dagar senare handlade de tillsammans.
Nästa gång bjöd hon hem min mor att dricka en engelsk dryck kallad te.
Som kronan på verket visade min mor sina talanger som sömmerska.
Joseph var ovetande om hennes erövring-
-och blev förvånad, när han på anslagstavlan såg rektorns beslut.
Den allsmäktige hade fått ett infall och bestämt att min far skulle...
"Ta hand om klasserna på torsdag morgon."
Lärarna i sång och gymnastik skulle i stället ta hand om hans elever...
"På måndag morgon!"
Då kan vi tillbringa veckosluten i bergen.
Ja, men ska jag tacka rektorn?
Nej, det vore att erkänna att han ändrat schemat-
-så det passar en lärare. Men vi måste hitta på något.
Jag har tänkt på det. Jag skickade en blombukett till rektorsfrun.
-Var det inte lite väl familjärt? -Nej, hon blev förtjust.
Hon sa till och med att jag var en raring.
-Har du pratat med henne? -Javisst, vi handlar tillsammans.
-Och hon kallar mig Augustine. -Då är det du som...
Mina barn, er mor är en skicklig intrigmakerska.
På det sättet kunde vi gå upp till bergen varje lördag.
Du ska veta, Augustine, att i det framtida samhället-
-görs alla slott om till sjukhus. Murar raseras och vägar byggs.
Vill du ha revolution igen?
Nej. Det ordet är illa valt för det betyder "ett helt varv".
De där uppe kommer ner, men de stiger upp igen och allt börjar om.
Jag älskade min fars socialpolitiska föredrag och undrade-
-varför inte presidenten kallade på honom, åtminstone på loven-
-för på tre veckor skulle han sörja för mänsklighetens lycka.
-Herr Joseph! -Bouzigue! Vad gör du här?
Jag? Jag arbetar!
Jag är "stickare" vid kanalen och det är tack vare er.
Ni hjälpte mig med studieintyget och nu är jag stickare.
-Men vad är det du sticker? -Äntligen kan jag lära er något!
-Jag håller ett öga på kanalen. -Med en sticka?
Med den här T-nyckeln och den här lilla svarta boken.
Jag öppnar och stänger kranarna och kontrollerar flödet.
Om jag ser en spricka i vallen eller en bro som verkar svag-
-antecknar jag det och på kvällen skriver jag en rapport.
-Det verkar inte så ansträngande. -Nej, det är inget straffarbete.
Men jag är ju en hygglig man, så vem skulle skicka mig på straffarbete?
-Jag har alltid skött mig. -Utom i stavning!
Den är bättre, tack vare mina "rapportager".
-Rapporter! -Bråka inte med mig nu.
Jag ser att lilla familjen har utökats.
Fru Joseph har inte lagt ut. Hon är fortfarande lika charmant.
-Vart ska ni med all packning? -Vi ska upp till vårt hus på landet.
-Har ni blivit rika? -Inte precis, men...
-Jag ska hjälpa er att bära. -Snällt av dig, men vi ska långt.
-Inte ända till Camoën, väl? -Längre.
-Ända till La Treille? -Nej. Les Bellons.
-Var steg ni av spårvagnen? -I La Barasse.
Stackars ni!
-Det blir åtta kilometer till fots. -Nio!
-Gör ni det ofta? -Nästan varje lördag.
Det är lite långt, men när vi väl är framme, ångrar vi inte besväret.
Jag ångrar mig jämt. Jag har en idé. Idag ska ni inte gå nio kilometer.
Ni ska komma med mig. Vi ska följa kanalen.
Den går rakt igenom alla ägorna. På en halvtimme är ni i La Treille.
-Men... -Följ mig!
Bouzigue, är du säker på att det är lagligt?
Vi gör väl inget galet?
Jag har träffat min lärare och är stolt att få visa var jag arbetar.
-Det kan stå dig dyrt. -Blir det bråk, tar jag hand om det.
Min syster är gift, så att säga, med en landstingsman.
Hon fick Bistagne utnämnd till chef för kanalen.
Och om Bistagne bråkar med mig, dänger hon till honom med kudden.
Kom, så går vi.
Här är min kanal. Den ser inte mycket ut för världen men-
-tack vare den kan man tvätta både sin sallad och sina fötter i Marseille.
Den här bron fick jag reparerad med undervattencement.
-Men här finns det en spricka. -Var då?
Det är inte undervattencement. Det är för mycket sand i den.
-Är ni säker på det? -Absolut.
Min far var byggare och jag vet en hel del.
Om du inte lagar sprickan, är den fyra fingrar bred om en månad.
Jag ska skriva det i rapporten.
Byggaren ska få sina fiskar varma.
Jag tackar er. Ni har gjort samhället en stor tjänst.
Här är slotten.
Samma nyckel till alla portarna. Det är väl praktiskt?
Det här slottet tillhör en adelsman en greve.
Om han får syn på oss, blir han inte glad. Jag giller inte adeln.
-Folk här gillar honom. -Kanske för man inte känner honom.
-Han har säkert hejdukar i sin tjänst. -Inga hejdukar, men en vakt.
En jätte. Jag har mött honom några gånger, men han pratar inte med mig.
Det här är notariens. Det är alltid stängt, utom i augusti.
Det finns bara en bonde som sköter fruktträdgården.
Det här slottet är störst och vackrast.
Ägaren bor i Paris. Också adelsman. Baron, tror jag.
-Här finns bara vakten. -Men...är vakten din vän?
Inte direkt. En gammal fanjunkare och han är alltid full. Han är stelbent.
Om han får syn på er - men det är osannolikt - så spring bara er väg.
Han hinner aldrig ifatt er, inte hunden heller.
-Har han en hund? -Ja, en jättestor hund.
Men den är minst 20 år och kan knappt röra sig.
-Den heter Lufsen. -Lufsen...
Jag försäkrar att det inte är nån fara.
Vägen är fri, kom nu! Fort!
Huka er i alla fall.
Nu kommer överraskningen.
-Vägkorsningen vid Quatre Saisons! -Herregud, det är inte möjligt.
På 24 min. avverkade vi en sträcka som brukar ta 2 tim. och 45 min.
Fantastiskt!
Jag sa ju att den här nyckeln är snabbare än en bil.
-Nu ska vi ta oss ett glas. -Tyvärr...
Inget krus, herr Joseph. Det är min omgång.
-Har ni inte lite vichyvatten? -Jag kanske har lite i källaren.
Har ni besvär med levern?
Nej, men jag blandar gärna vitt vin med apotekens hälsovatten.
Det påminner om champagne.
Jag är inte alls trött. Om vi kunde göra så varje lördag...
Fru Joseph, tillåt mig att ge er en present.
-Ta den, ni får den. -Men varför det?
Tjäna två timmar i båda riktningarna. Ta den, jag har en till.
Nej, det går inte för sig. Jag är också statstjänsteman.
Jag kan se skolinspektörens min, om man skulle säga att en lärare-
-gjort intrång med hjälp av en falsk nyckel.
-Den är inte falsk. -Du har inte rätt att ge bort den.
Men ingen säger något. Ni såg ju hur bra det gick.
-Jag har principer. -Oj, oj, oj, principer! Aj, aj, aj!
Få höra nu, herr Joseph! Vilka principer?
Jag skäms för att smyga mig in hos andra av helt personliga skäl.
Det är ovärdigt en lärare som ska lära barnen moral.
Om han fick se sin far smyga bland buskarna som en tjuv...
-...vad skulle han tänka? -Att det är kortare.
-Och han har rätt! -Andra skulle inte tveka.
Två timmar på lördagen och två på måndagen, vi vinner fyra timmar.
Jag går hellre fyra timmar till med bibehållen självaktning!
Jag har en idé! Ni får min kanalmössa.
En kanalmössa på en skollärare?! Vet du inte att vi kan få fängelse?
Synd att barnen ska marschera som om de var i Främlingslegionen.
Med en sådan börda på ben som spagetti.
Och fru Joseph som inte är så kraftig.
Och framför allt är det tråkigt för kanalen.
-Vad menar du? -Vad nu?
Inser ni inte vad ni sa om undervattencementen?
-Just det, Joseph. Du inser inte. -Han inser inte.
Byggmästaren som använt för mycket sand måste ersätta oss.
Kanske 2 500 franc, för jag tänker rapportera.
-Han åker fast tack vare vem? -Så du tror min hemliga medverkan...
-...skulle betala vår passage? -Tiofalt, hundrafalt!
Om ni lämnar mig en liten rapport varje måndag-
-så skriver jag av den, lägger till några stavfel och lämnar in den.
Förstår ni vilken tjänst ni gör mig? Tack vare er och min syster-
-är jag sektionschef om ett år.
-Ja, det är klart att... -Joseph!
-Tänk på saken innan du säger nej. -Det är det jag gör.
-Vi skulle spara gossarnas skor. -Skorna...javisst!
Ja, kan jag tjäna samhället, om än på ett okonventionellt sätt...
-Och dessutom hjälpa dig. -Det kan påverka hela min karriär.
Jag är inte så säker på det, men... Jag ska tänka på saken.
Jag vet inte om jag kommer att använda den. Vi får se.
Tillfället att använda nyckeln kom på måndagen när vi skulle återvända.
Vet ni vad klockan är? Vi måste skynda oss.
-Men, Joseph, du glömmer nyckeln. -Nej, inte idag.
-Men pappa... -Jag sa nej!
Vi behöver inte ta några risker idag. Dels har vi mindre packning.
Dels är det lättare att gå utför än uppför.
Nästa lördag stod vi framför den första porten.
Far hade gott samvete. Han steg inte över den förbjudna tröskeln-
-för att få kortare väg utan för att rädda den dyrbara kanalen-
-och rädda Marseille från torkan.
Men han fruktade vakterna och anförtrodde mig rollen som spejare.
Kom!
Muren kring det sista slottet tycktes som en ointaglig fästning.
Jag kände Augustines hand darra i min.
-Bakom muren fanns den fulla vakten. -Bouzigue sa att hunden är jättestor.
Här, pappa! Den är till vakten.
Om han försöker strypa dig, hugger jag honom i baken.
Modigt av dig, men du är för liten. Ge mig den.
Du som är stor, hugg honom i ögat.
Darrande passerade vi ägorna.
Paul...Paul!
Lyckligtvis såg vi varken människa eller djur.
Tack vare nyckeln förändrades vårt liv.
Paul sköt i höjden som gubben i lådan, Augustines hy blev rosig-
-och jag tänkte inte på mitt prov som dock kommit farligt nära.
Vad Joseph beträffade...
Men detta goda humör som varat hela veckan, tog slut på lördagen-
-när han fattade mod för att inträda i olagligheten.
Var inte rädd, gå på.
-God dag, min herre. -God dag, jag väntade er.
Jag tror att jag har äran att tala med slottets ägare?
-Låt mig då förklara... -Onödigt, min herre!
Sedan en tid har jag, trots era försök att dölja er-
-iakttagit era krumbukter för att passera över mina ägor.
Det är så att en vän till mig som är kanalvakt...
Jag vet. I morse skickade jag efter den där...Boutique?
Nej, Bouzigue, en gammal elev. Jag är skollärare.
Jag vet, Boutique berättade allt.
Huset på berget, spårvagnen som inte går långt nog, den långa vägen-
-barnen och packningen.
Den här lilla damen verkar överlastad.
Tillåter ni?
Wladimir! Ta hand om barnens packning.
God dag. Ge hit! - Ge hit! - Du också, ge hit!
-Klättra upp nu! -Får jag, pappa?
Bli inte försenade.
Hur ska jag kunna tacka er? Jag är rörd, verkligen rörd.
Jag är charmerad av friskheten i era känslor, men det var så lite.
Ni passerar här utan att göra skada och jag låter det ske.
Det är inget märkvärdigt.
-Vad heter den rara lilla flickan? -Germaine.
-God dag, Germaine. -Germaine...
Jag glömmer lätt det här ärret.
En ulans sista sabelhugg i en humlegård i Elsass för 35 år sedan.
Men barnet är för litet för att uppskatta de militäriska dygderna.
Säg att det var en katt som klöste mig.
Det lär henne åtminstone att vara försiktig.
I fortsättningen ringer ni på huvud- grinden och använder stora allén.
Den vägen är mycket kortare.
Min herre.
Min dam!
Promenaden förbi första slottet blev hädanefter vårt stora lördagsnöje.
Vet ni vad de här rosorna heter? Det är Kungens rosor.
Jag har själv odlat fram dem.
Jag ber er ta emot dem.
Vår republikanska familj blev liksom adlad av de kungliga rosorna.
Hallå där borta! Vart är ni på väg?
Var inte orolig, jag låtsas för ägarna tittar på oss där uppifrån.
Jag hoppas att gubben kolar snart. Han lär inte ha långt kvar.
Visa mig boken! De vill att jag ska se på era papper.
Ni heter Esmenard Victor och bor på Rue de la République 82.
Nu ska ni springa iväg så att det gör intryck.
Nästa gång använder jag bössan!
Nästa gång passera på andra sidan, intill tomaterna, det är riskfritt.
Men det sista slottet återstod. Där det var en vakt med hund.
Augustine...
-Men, Augustine, du är ju livrädd. -Ja!
Vakten har säkert sett oss flera gånger och struntar i oss.
Jag är rädd, Joseph. Det kanske är dumt, men jag är rädd.
Varför skulle han jaga oss med sitt stela ben och sin sjuka hund?
Joseph, jag ber dig. Det är nerverna, det går över.
Det är bara nerverna.
Så där, nu är det över. Nu går vi!
Så vi gick och allt gick utmärkt.
Juni blev en månad utan berg. Den tycktes instängd av höga murar-
-och denna långa fängelsekorridor slutade framför en tjock järndörr...
Dörren till stipendierna.
-Jag förstår ingenting. -Det är en fråga för högre examen.
Är jag antagen?
Frågeställaren kan aldrig ha talat med barn.
Man urskiljer klart knepen och lurigheten hos gymnasielärarna.
Jag gratulerar dig till att inte ha förstått något.
-Är jag antagen, då? -Naturligtvis, fattas bara annat.
Antagen och antagen....
Jag hade klarat allt utom en fråga som rörde legeringar.
Den hade formulerats så förrädiskt att jag bara fick andra plats.
Jag hade ju föredragit första plats, men du fick ditt stipendium.
Det är bra, Marcel!
Han var stolt, den lille skolläraren som aldrig satt sin fot i gymnasiet.
Men han led plötsligt av ett hemligt sår.
A, B, C, D...
Det är allt jag vet och jag kommer att lära ut det hela mitt liv.
En vacker dag kanske du skäms över mig.
-Jag är rädd för att förlora dig. -Varför säger du så? Jag är ju här.
Du är här nu. Men när gymnasie- lärarna gjort en lärd herre av dig...
Då kommer jag hem och lär dig allt jag kan.
Därute började sommarlovet.
Gå bara, det är ingen fara.
Familjen Esmenard passerar och hälsar er varmt!
Hejsan, Esmenard Victor!
-Joseph, jag har en föraning. -Jag med.
En föraning om att vi kommer att få ett härligt sommarlov.
-Kom fort, vakten är inte där. -Han kanske gömmer sig.
Du har en sjuklig fantasi. Men för att lugna dig, ska vi leka indianer.
Vi kom fram till den sista porten, den magiska porten till sommarlovet.
-Hur var det med föraningen? -Snälla du, öppna!
Ta det lugnt, det är ju över.
-En kedja och ett lås... -Jag visste det, vi är fångar.
-Vi kan slita av kedjan. -Din olycka. Det vore inbrott.
Inbrott, just det. Inbrott! Det kan bli tre månader i fängelse.
Lugna dig, Lufsen!
Vad gör ni här? Vem har gett er tillstånd att beträda baronens ägor?
Är ni inbjudna, kanske släktingar? Vad heter ni?
-Esmenard Victor! -Tyst! Vi ska inte skämta nu.
Han är vältränad. Han kan redan uppge falskt namn.
Skollärare?
Det var det värsta. En skollärare som smyger in på någon annans ägor.
Skollärare! Men om sonen ger falskt namn, kan ju fadern ha falska papper.
När vi passerar här, har vi bara för avsikt att ta en genväg.
Ja, man börjar med en genväg och ger sig iväg med silvret.
Ni ser vår packning och hur trötta min fru och mina barn är.
-Sluta, han vill inte förstå. -Gå och lek med din bror.
Stanna här! Du ska få dig en läxa.
Lugn, Lufsen!
Har ni tillverkat den här nyckeln? Har ni stulit den, då?
Naturligtvis inte. Jag hittade den.
Javisst! Ni hittade den och förstod att den öppnade kanalportarna.
-Vem har gett er den? Vem? -Det kan jag inte säga.
Jag säger att det är en samvetslös tjänsteman som stjäl mina fikon.
-Ni tar fel, han är absolut hederlig. -Beviset är att han gav er nyckeln.
-Han gjorde det för kanalens bästa. -Lugn, Lufsen!
Jag vet en del om cement och jag kan...se på den här boken!
-Är ni här som expert? -På sätt och vis.
Är de också experter? Jag har aldrig sett så unga experter.
-Boken blir ett utmärkt bevis. -Ni har ingen rätt.
-Det har jag visst. Öppna paketen! -Nej!
-Det är personliga tillhörigheter. -Vägrar ni? Passa er!
Jag är en auktoriserad vakt!
Har ni gjort inbrott i en speceriaffär?
-Är det laddat? -Nej.
Det var tur för er.
Det är rent. Det var också tur för er.
Med en sån bössa är det lätt att missa en rapphöna-
-men ni kan döda en vakt.
En vakt som inte ser upp.
Nu plockar ni ihop allt det här och ger er iväg samma väg ni kom.
Jag skriver en rapport. Jag visste inte att lärare var så välbetalda!
Blir ni avskedad är det ert eget fel. - Kom nu, Lufsen!
Pappa! Pappa!
Bra spelat, men mig lurar ni inte.
-Vad man är svag, när man har fel. -Det är väl inte världens ände.
Än är jag lärare på sommarlov, men om en vecka kanske jag är arbetslös.
Jösses!
Den nakna damen är trasig. Pappa, den nakna damen är trasig!
Nyckeln! Han behöll nyckeln!
För första gången såg jag en inbrotts- tjuv i arbete...och det var min far!
Om man ändå blir anklagad, så...
Vi kan åtminstone stänga efter oss.
Vi fick gå omvägen. Till slut nådde vi la Bastide som väntade i skymningen.
Joseph, du överdriver.
-De kan inte halshugga dig för detta. -Naturligtvis inte.
Men du känner inte inspektören. Han skickar en rapport till sin chef...
-...och jag kan bli avskedad. -Så farligt är det väl inte?
Kanske inte, men...
Men det är tillräckligt för att pricka en lärare-
-och för mig...är en prickning likvärdig med avskedande-
-för jag skulle lämna in min avskedsansökan.
Skulle du avstå från din pension? Men...vad skulle vi leva på?
Jag vet inte, men jag ska fundera på det.
Du kan vara en fri lärare och ge speciallektioner.
Nej, nej, jag ska tala med Raspagnetto.
-Raspagnetto, potatishandlaren? -Vi gick ju i skolan tillsammans.
En dag sa han: "Du var ju duktig i räkning."
"Min rörelse har växt och jag skulle behöva någon som du."
Jag kan berätta allt, han skulle inte förakta mig.
-Man kan inte räkna med sina vänner. -Jag vet, men...
...Raspagnetto är skyldig mig mycket. Jag hjälpte honom vid slutexamen.
Dessutom...
Jag har aldrig berättat det, men...
Jag har järnvägsaktier för 780 franc. De ligger gömda i den stora atlasen.
Det är inte sant. Du har hemligheter för mig.
Det var i händelse av en nödsituation. Jag gjorde det i god avsikt.
Du behöver inte ursäkta dig för jag har gjort samma sak.
Augustine...
Men jag har bara 210 franc.
Det är allt jag kunnat spara av hushållspengarna.
Augustine...
Pappa 780, mamma 210.
Det blir 990.
Själv hade jag 7 franc i sparbössan och Paul hade minst 4.
Det blev 1 001 franc.
Jag blev genast lugnare och snart kom John Blund med sitt paraply.
-Kom in! -En herre söker er.
-Be honom stiga på. -Här är han.
Joseph, har man sett! Vilken överraskning!
Jag trodde du var på sommarlov. Rose åkte till Roussillon med Pierre.
Jag är rädd att han lägger sig till med accenten.
-Jag kom för att berätta en nyhet. -Jag känner redan till den.
Jag såg listan med rektorns underskrift. Gratulerar!
-Men det är ett missförstånd. -Seså, var inte så blygsam!
Tjänstemedalj vid din ålder. Det är exceptionellt. Bravo!
Vad man är svag, när man har fel.
Men Joseph...
Det är en tragedi.
En hederlig bonde dödade en gendarm som ville rapportera honom.
-Polisrapport betyder vanära och ruin. -Den där vakten bråkar med alla.
Han anmälde mig för jag hade gömt fyra trastar under hatten.
Jag fick betala fyra franc.
-Nå? -Ett ögonblick, låt mig fukta strupen.
Jag träffade vakten. Han höll på att skriva rapport.
Jag bad honom låta bli och då sa han: "Det tänker jag inte neka mig."
Jag frågade varför och han sa: "För att lärarna jämt har lov."
Då sa jag att han sköt bartaveller, men han struntade i det.
-Då sa jag... -Vad då?
Inget. Han fortsatte med sin rapport och jag såg att han njöt av det.
Om den vakten kommer till våra berg får han snabbt kulorna han förtjänar.
Man kan inte avskeda en tjänsteman som har tjänstemedalj.
Det kan man visst.
Man kan alltid stryka utnämningen för en tjänsteman som ska prickas.
-Du borde bli jordbrukare. -Vilken idé!
-Pappa måste byta yrke. -Men det yrket kan jag inte.
Det behövs inte, för det växer av sig själv.
Ta kikärtan. Den behöver inget vatten, ingen gödsel, inte ens jord.
Springbönan, till exempel. Den har bråttom, förstår du.
Man gör ett litet hål, lägger bönan i botten och täcker med jord.
Spring sen fort, annars tar den dig.
Det är lite överdrivet, men den växer verkligen fort.
-Jag ska sova lite. -Bouzigue, då?
-Vill du inte ha något att äta? -Nej, ingenting.
Herr Joseph!
Bouzigue!
-Varsågod! -Min bok. Fick du den av vakten?
Inte "fick", det kan man inte säga.
När jag hittade ert meddelande gick jag och skaffade förstärkning.
-Binucci är stickare som jag. -Mitt herrskap!
-Och Fénestrelle är brunnsgrävare. -Mitt herrskap!
Rapport!
Förbjudet att hindra öppnandet och stängandet av portarna.
-Paragraf 82! -Blir jag rapporterad?
Namn och födelsedatum!
Vägrar ni? Passa er, jag har lagen på min sida.
Blir jag rapporterad?!
Vänta, kedjan var inte avsedd för er. Jag svär!
Den var för folk som tar sig in med en falsk nyckel.
-En falsk nyckel! Hörde du, Binucci? -En falsk nyckel!
-Om det är allt ni har hittat... -Här är beviset!
Bevismaterial! Något mera?
Jag tog den här boken från ledaren, en lärare.
Bevismaterial!
-Min rapport till administrationen. -Konfiskerad!
-Och framför allt min polisanmälan. -Konfiskerad!
Nyckeln till hänglåset saknas.
-Här är den. -Tack.
Till er tjänst, mina herrar!
Då...är väl allt i sin ordning?
Åh, olycklige stackare! I en officiell rapport medger ni...
Vadå?
Ni medger att ni satt kedja och hänglås på administrationens port!
Vad tänker ni göra?
Lugn, Lufsen!
-Han ser alldeles färdig ut. -Vi kanske kunde...
Lag är lag!
Såvida inte... Allt bevismaterial måste förstöras.
Men jag kan inte ta på mig det ansvaret.
-Det kan jag. -Om ni vill behålla er mössa...
Verkställ! Riv sönder det här!
-Så där, då var det gjort. -Som konfetti, mindre.
-Så här... -Mindre ändå!
-Vänta! Nej, vänta! -En vakt som är väl vaktad!
Lufsen! Ta den!
Loss, Lufsen!
Lugn, Lufsen!
Det är över, men det kanske är bäst att inte gå där mera.
Även om vi fick tillstånd, skulle jag aldrig våga gå dit igen.
Jag skulle säkert svimma.
-I fortsättningen åker vi bil. -Som morbror Jules?
-Har ni vunnit på lotteri? -Joseph ska få tjänstemedalj.
Han flyttas till kategori tre, vilket betyder 22 franc mer i månaden.
Marcel, gå och hämta en av morbror Jules buteljer.
Herr Joseph, det är i alla fall vinet som gör minsta skadan.
Här dricker ni cisternvatten. Vet ni vad det innehåller?
Regnvatten. Vatten som destillerats av solen.
Ni hittar säkert ett dussin svarta spindlar där också.
-Några ödlor. -Och en hel familj paddor.
Cisternvatten är koncentrerat paddkiss.
Det hindrar inte att alkohol är skadligt.
Joseph...
Du går mig på nerverna!
Tiden går och driver livets hjul, liksom vattnet driver kvarnhjulet.
Fem år senare...
...gick jag bakom en svart vagn vars hjul var så höga-
-att jag såg hästarnas skor.
Jag var svartklädd och Pauls hand höll hårt i min.
Vår mor fördes bort för alltid.
Under flera år, upp till vuxen ålder, kunde vi inte tala om henne.
Sen blev lille Paul mycket stor. Han hade ett silkesmjukt skägg.
Bland Etoiles berg, som han aldrig lämnade, vaktade han sina getter.
Han blev Virgilius siste getaherde.
Men vid 30 års ålder gick också han bort.
Lili väntade på kyrkogården i la Treille under fyrkant av eterneller.
1917, i en mörk skog i norr, hade en kula släckt hans unga liv.
Han föll på några frusna plantor vars namn han inte visste.
Sådant är människans liv.
Ögonblick av lycka som snabbt utplånas av oförglömlig sorg.
Det är onödigt att säga det till barnen.
Där är hon! Såg du henne? Såg du att Pomponette har kommit tillbaka?
Din ragata! Din slampa!
Tio år senare grundade jag ett filmbolag. Det var framgångsrikt.
Jag planerade att bygga en filmstad under Provence himmel.
Min advokat letade efter ett markområde som var tillräckligt stort.
Han fann det medan jag var i Paris och meddelade mig per telefon.
Hans entusiasm var stor och han var hederlig, så jag köpte marken osedd.
En vecka senare åkte vi iväg för att ta det förlovade landet i besittning.
Det var inget historiskt monument, utan ett gammalt borgarresidens.
Jag betraktade stolt födelsen av ett stort företag-
-när jag såg en rad buskar på avstånd.
Jag drog efter andan och rusade över ängen och genom åren.
Först när jag tittade över häcken kände jag igen slottet.
Rädslans slott...min mors rädsla.
Marcel!
Ja, det var den. Det var min barndoms kanal.
Jag gick på nytt min barndoms sommarlovsväg-
-och de kära skuggorna ur det förflutna gick bredvid mig.
I muren, intill kanalen, fanns den svarta dörren-
-som vägrat öppna sig mot sommarlovet och förödmjukat far.
Jag tyckte att jag andades lättare, att den gamla förbannelsen hävts.
Men bortom tiden-
-fanns det sen många år en ung kvinna-
-som mot sitt bräckliga hjärta tryckte buketten med Kungens rosor.
Hon hörde vaktens rop och hundens flåsande.
Blek, darrande och otröstlig-
-visste hon inte att hon befann sig hos sin son.